# Бiс-читач

А А Аливердиев

Русский и английский вариант здесь http://samlib.ru/a/aliwerdiew_a_a/devilreader.shtml

Жив був хлопчик. Йому було 7 рок╕в, ╕ в╕н дуже любив читати.

Але чомусь в╕н часто забував прочитане, ╕ йому доводилося перечитувати ╕ перечитувати книжки багато раз.

- Не залишай книжки в╕дкритими, - якось сказала йому бабуся. - Залишену без нагляду в╕дкриту книгу чита╓ б╕с, ╕ ти пот╕м забува╓ш, що там написано.

Хлопчик замислився.

"Ось воно що! - Подумав в╕н. - Тепер н╕коли не буду залишати книжки в╕дкритими!"

╤ тут шкода йому стало б╕са. Адже в╕н, напевно, теж любив читати: ╤ став хлопчик думати, як би зробити таке, щоб ╕ в╕н н╕чого не забував, ╕ б╕с без читання не залишився.

Довго думав хлопчик, поки не придумав. "Дай-но я дам почитати йому те, чого сам не читав. Тод╕ ╕ я, природно, н╕чого не забуду, ╕ б╕с залишиться задоволеним".

Дуже зрад╕в хлопчик з цим р╕шенням, яке було во╕стину соломонове. Взяв в╕н одне з сестрициних книжок (а нею виявився п╕дручник з географ╕╖), ╕ поклав ╖╖ на найкраще м╕сце за сво╖м столом. Сам же, с╕вши поруч, хлопчик продовжив читання "Роб╕нзона Крузо", старанно перегортаючи стор╕нки ╕ за себе, ╕ за б╕са.

У цей день сестра повернулася з╕ школи мало не плачучи.

- Викликають мене на географ╕╖ до дошки, - розпов╕дала вона, - А я виходжу, ╕ в╕дчуваю, що н╕чог╕с╕нько ╕ не пам'ятаю. ╤ що прикро, адже читала ж все. А тут раз, ╕ забула!

Шкода стало хлопчиков╕ сестрицю. Не став в╕н, звичайно, ╖й н╕ в чому з╕знаватися, але вир╕шив надал╕ давати почитати б╕су т╕льки те, що не буде мати таких ось насл╕дк╕в.

П╕шов в╕н у батьк╕вський каб╕нет пошукати, що б такого запропонувати б╕су для читання.

Батько хлопчика працював редактором товстого л╕тературного журналу, ╕ чого-чого, а всякого чтива в його каб╕нет╕ було просто завались. ╤ став хлопчик вибирати.

Журнал, де працював тато хлопчика, був не т╕льки товстим, але й маститим, ╕ публ╕кував в╕н знову таки, т╕льки товстих ╕ маститих автор╕в, вважаючи нижче за свою г╕дн╕сть обдаровувати ╕нших яким би то не було увагою.

Благо в к╕нц╕ кожного номера, що вм╕╓ читати, та прочитав би приховану фразу: "рукописи не рецензуються ╕ не повертаються". А вм╕╓ думати, та додумав б "╕ не друкуються". Однак знову ╕ знову знаходилися диваки, славш╕е в нього сво╖ опуси. Так╕ рукописи складалися в стопку, яка, за словами батька, була передбаннику см╕тт╓вого кошика. ╤ стопка ця бувала невеликий т╕льки в╕дразу п╕сля генерального прибирання.

- Може, хоч б╕су буде ц╕каво почитати, - подумав хлопчик, ╕ витяг зв╕дти першу-л╕пшу рукопис.


***

Минуло к╕лька дн╕в. ╤ одного разу хлопчик ненароком почув уривок розмови батьк╕в.

-... В╕н усе життя писав роман, який н╕хто не хот╕в читати. Умовив таки мене взяти свою писанину. А вчора його в╕двезли до божев╕льн╕ з повною втратою пам'ят╕.


***

У ту н╕ч хлопчиков╕ приснилася дорога, по якому неквапом йшли ╕ розмовляли дво╓: б╕с ╕ той автор. Хлопчик н╕коли не бачив н╕ б╕са, н╕ того автора, але одразу вп╕знав ╖х. Вони йшли геть. Вранц╕ хлопчиков╕ дуже захот╕лося прочитати, що ж написав ця людина, але аркуш╕ рукопису обвуглилися, ╕ букв роз╕брати вже було не можна.

З того дня хлопчик перестав забувати прочитане. З часом, як це часто бува╓, в╕н теж став редактором товстого ╕ маститого л╕тературного журналу. Н╕коли б╕льше н╕ ув╕ сн╕, н╕ наяву не бачив в╕н н╕ б╕са, н╕ того автора, але кожного разу в╕дкриваючи нову рукопис, в та╓мниц╕ спод╕вався побачити ту, яку так н╕хто ╕ не спром╕гся прочитати, поки не стало надто п╕зно. Вт╕м, стопка непрочитаних рукопис╕в не ставала в╕д цього менше ...

(2001)