# Хранитель свiту

А А Аливердиев

У далек╕й-далек╕й кра╖н╕ жив-був чолов╕к. Кожн╕ п"ять годин п╕дн╕мав гирю в╕н старих ходик╕в, щоб т╕ не зупинилися. "Якщо ходики зупиняться, - сказав йому колись дядько, - цього св╕ту б╕льше не буде".

Дядя запов╕дав людин╕ великий будинок, сол╕дний рахунок у самому над╕йному банку ╕ цю саму м╕с╕ю - кожн╕ п"ять годин п╕дн╕мати гирю старих ходики.

Так пройшли довг╕ роки й десятил╕ття. У перервах м╕ж п╕дняттям гир╕ чолов╕к спав, ходив у магазин, ╕нод╕ в банк, ╕ ще р╕дше приймав гостей. У чолов╕ка не було друз╕в. Родич╕ теж р╕дко нав╕дувалися до нього. Та й як могло бути ╕накше у пана з наст╕льки в╕дпов╕дальною м╕с╕╓ю?

Ходики трошки посп╕шали. Чолов╕к не п╕дводив ╖х. Три рази на р╕к коло замикався, ходики знову показували точний час, ╕ тод╕ чолов╕к влаштовував соб╕ невеличке свято, ╕ нав╕ть пропускав стаканчик-другий в╕ск╕. Але не б╕льше. Тому що р╕вно через п'ять годин в╕н мав п╕дн╕мати гирю.

Але одного разу чолов╕к проспав. Просто проспав. Впало чи атмосферний тиск, роз╕гралися чи магн╕тн╕ бур╕ на Сонц╕, не суть важливо, але гиря ходики опустилася на п╕длогу, ╕ вони зупинилися.

Прокинувшись чолов╕к не знал, що й думати. В╕н спробував знову завести ходики, але щось зламалося у старому механ╕зм╕, ╕ вони б╕льше не хот╕ли йти.

З горя чолов╕к спустошив пляшку в╕ск╕ ╕ заснув. Ув╕ сн╕ до нього з'явився привид дядька.

"Той св╕т, який треба було збер╕гати, - сказав привид, - б╕льше не ╕сну╓. Але природа не терпить порожнеч╕, ╕ тепер ти живеш в ╕ншому св╕т╕. ╤ в цьому ╕ншому св╕т╕ ти вже не збер╕гач, а просто старий дурень, бездарно витратив життя , пов╕ривши в брудн╕ ╕ншого старого дурня ".


К╕нець