# Я, мiй чорт i...

Олег Авраменко

Чорт╕в я згадую часто. З-пом╕ж численного загалу беззм╕стовних вираз╕в, що ними я висловлюю сво╖ почуття, в╕д скрухи до захвату, ╓ один найуживан╕ший мною - "чорти б мене взяли". Упродовж багатьох рок╕в свого земного життя я по к╕лька раз╕в на день ритуально закликав чорт╕в узяти мене, проте н╕чого особливого з╕ мною начебто не траплялося. Та я й не бажав, аби щось сталося, просто розряджав сво╖ емоц╕╖, ╕ квит. Як ╕ вс╕ ╕нш╕ люди, до реч╕. Так тривало до певного часу ╕, здавалося, триватиме так дов╕ку. Одначе...


Був спекотний, задушливий л╕тн╕й день. Я поставив останню крапку на останн╕й стор╕нц╕ мого роману, пот╕м, п╕сля недовгих, але г╕рких роздум╕в, додав до не╖ ще дв╕, в╕дтак перев╕в курсор на наступний рядок ╕ натиснув ще ш╕сть клав╕ш. На екран╕ комп'ютера з'явилося найжадан╕ше ╕ найненависн╕ше для вс╕х письменник╕в слово: К╤НЕЦЬ.


П╕дперши голову руками, я тупо дивився на нього, в╕дчуваючи, як на мене накочу╓ться дев'ятий вал в╕дчаю та безнад╕╖. З╕ мною завжди так бува╓, коли я зак╕нчую роботу над сво╖м черговим опусом, ╕, мабуть, тому я дуже неохоче берусь писати коротк╕ опов╕дання, в╕ддаючи перевагу пов╕стям та романам, - щоб поменше в мо╓му житт╕ було таких момент╕в, схожих на гостр╕ приступи похм╕лля п╕сля тривалого запою.


Я вимкнув комп'ютер, встав з-за столу й розл╕гся на канап╕. У мене почалася жорстока депрес╕я. Мен╕ було тоскно, було тужно, було сумно. Г╕рше бути не могло. Я почувався геть самотн╕м, покинутим сво╖ми героями, до яких встиг прив'язатися, вс╕м серцем полюбити, як близьких родич╕в, найл╕пших друз╕в, коханок... ╤ коли я сказав спересердя: "Чорти б мене взяли!" - то мав на уваз╕ лиш те, що на душ╕ в мене гидко, ╕ я знати не знаю, де под╕тися з╕ сво╖м кепським настро╓м. Викликати чорт╕в я не збирався. Чесне слово!


А проте один з них з'явився. Справжн╕с╕нький чорт: хвостатий, рогатий, волохатий, ╕з свинячим рильцем ╕ ратицями. В╕н стояв посеред к╕мнати, грац╕озно махаючи з боку в б╕к хвостом ╕ приск╕пливо оглядав мене з голови до н╕г.


За ╕нших обставин, можливо, я прореагував би на чортову появу вельми бурхливо - нерви в мене н╕куди не годящ╕; але в тод╕шньому стан╕ глибоко╖ апат╕╖, байдужост╕ до геть усього на св╕т╕, я був неспроможний будь-чому дивуватися. Тому я не зомл╕в, не забився в ╕стериц╕, ба нав╕ть не дотямив ущипнути себе за руку, аби пересв╕дчитися, що не марю. Що ж до того, чи не з'╖хав я часом з глузду, то в мене ан╕ на мить не виникало тако╖ божев╕льно╖ думки.


Одно слово, я сприйняв це, аж н╕як не буденне явище, з ол╕мп╕йським споко╓м, н╕би мало не щодня мен╕ доводилося стикатися з нечистою силою. Я лише трохи п╕дв╕в голову ╕ спроквола промовив:


- Ти чорт?


Рогато-хвостатий м╕й г╕сть у в╕дпов╕дь виструнчився, хвацько цокнув правою ратицею об п╕длогу, хльоснув хвостом, мов батогом, ╕ в╕дрекомендувався:


- Альфред фон Бурбурмуло, диявол-спокусник восьмо╖ категор╕╖.


У н╕здр╕ мен╕ вдарив р╕зкий запах с╕рчаних випар╕в. Я в╕дкинувся на подушку й заплющив оч╕.


"Атож, зв╕сно, - подумав я з г╕ркотою. - Восьмо╖ категор╕╖, ╕накше й бути не може... А хто я, власне, такий, щоб до мене надсилали чорт╕в першо╖, друго╖ чи, принаймн╕, третьо╖ категор╕й? Та н╕хто!"


Я скрушно з╕тхнув, в╕дчайдушним зусиллям вол╕ змусив себе розплющити оч╕ й уважн╕ше придивився до чорта. Поза будь-яким сумн╕вом, мо╓му гостев╕ далеко було до вих╕дця з пекельно╖ ел╕ти - жалюг╕дний на вигляд був д╕дько. А смор╕д який, просто жах!


- Якщо не заперечу╓ш, - сказав чорт, - я присяду.


Я не заперечував. Чорт, п╕д╕бгавши хвоста, влаштувався на ст╕льц╕ неподал╕к в╕д канапи, де я лежав. С╕рчаний смор╕д ставав чимдал╕ нестерпн╕шим.


- Гм, - несм╕ливо почав я. - Чи не можна... цього... без с╕рки?


- Певна р╕ч, - в╕дпов╕в чорт. - Можна й без с╕рки. Просто це наш традиц╕йний, так би мовити, ╕м╕дж. Дума╓ш, мен╕ воно при╓мно?


Я мляво похитав головою:


- Н╕чого я не думаю.


- Коли так, - сказав чорт, - то об╕йдемося без с╕рчаних випар╕в.


Т╕╓╖ ж мит╕ смор╕д нагло зник, мов його й не було. Пов╕тря в к╕мнат╕ стало чисте ╕ св╕же, сповнене при╓много кв╕ткового аромату, а на журнальному столику з'явилася красива кришталева ваза з букетом рожевих троянд.


Я значно пожвав╕шав ╕ з ц╕кав╕стю поглянув на вазу. Як це не парадоксально, та мушу з╕знатися, що поява вази з трояндою викликала в мене значно б╕льший подив, н╕ж поява чорта.


Чорт завважив мо╓ зац╕кавлення вазою ╕ сказав:


- Це в загальний рахунок не йде. Вважай ╖╖ просто за невеличкий презент в╕д ф╕рми перед нашою оборудкою.


Я здивовано п╕дв╕в бови:


- Перед якою ще оборудкою?


Чорт прибрав д╕лового вигляду.


- Людино! - врочисто мовив в╕н. - Що ти хочеш в обм╕н за свою душу?


Усьому на св╕т╕ ╓ своя межа, мо╖й апат╕╖ - також. Ц╕ слова чорта пробудили в мен╕ критичн╕сть св╕тосприйняття, я нарешт╕ збагнув ╕рреальн╕сть того, що в╕дбувалося з╕ мною, ╕, мов п╕дкинутий пружиною, схопився на ноги.


- Га?! - вигукнув я, ошелешено дивлячись на мого гостя. - За мою душу?


Видно було, що чорт збентежився.


- Ну, так, - розгублено промимрив в╕н. - За твою душу. Адже ж ти викликав мене, щоб укласти кабальну угоду.


- Що за дурниц╕?! Я н╕кого не викликав, ти помилився! - Тут мен╕ спала на думку одна ╕дея, якою я не забарився скористатися. - Згинь, дияволе! - моторошним голосом проказав я ╕ ос╕нив чорта хрестом.


Знамення на нього не под╕яло - принаймн╕ одразу. В╕н пошкр╕б довгими пазурами волохатого лоба м╕ж рогами, якось винувато мовив:


- Мабуть, у канцеляр╕╖ щось наплутали, - ╕ лиш тод╕ згинув.


Десь зо хвилину я простояв посеред к╕мнати, прикип╕вши поглядом до порожнього ст╕льця, пот╕м протер оч╕ й подивився на вазу з трояндами, що стояла на журнальному столику, вочевидь, ╕ не думаючи зникати.


- Ага! - пригадав я. - Чорт бо ж казав, що це презент.


Я п╕д╕йшов ближче й оглед╕в презент з ус╕х бок╕в. Ваза була дуже красива ╕, напевно, дорога. Кв╕ти в н╕й були св╕ж╕, щойно зр╕зан╕, з краплями роси на н╕жних рожевих пелюстках.


- Гарний презент, - сказав я сам до себе. - Вони там у пекл╕ справд╕ щось наплутали, а мен╕ через ╖хню помилку д╕стався такий чудовий подарунок.


Раптом за мо╓ю спиною почулося тихе з╕тхання, а в╕дтак - знайомий вже голос.


- Н╕яко╖ помилки.


Я рвучко озирнувся. Чорт (той самий Альфред фон Бурбурмуло) знову сид╕в на ст╕льц╕, поклавши ногу на ногу, ╕ жал╕сно дивився на мене.


- Ти ж сказав "чорти б мене взяли", - пояснив в╕н. - ╤ ось я до тво╖х послуг. Ми, дияволи-спокусники, страшенн╕ ╕ндив╕дуал╕сти, працю╓мо виключно одноос╕бно, тож даруй, що на тв╕й виклик з'явився я один.


Я повернувся до канапи, прис╕в ╕ запалив сигарету.


- Атож, я так ╕ сказав, - не став заперечувати я. - Але просто так сказав. Спересердя.


- Знаю, знаю, - закивав чорт рогатою головою. - Проте в канцеляр╕╖ це заре╓стрували як виклик. Сталася не помилка, а прикре непорозум╕ння, таке вряди-годи трапля╓ться. ╤ н╕чого вже не вд╕╓ш: виклик ╓, ╕ в╕н раху╓ться за мною... Ось такий я невдаха!


- Ба! - сказав я. - Я теж невдаха. Що ж нам тепер робити?


- ╤нструкц╕я вимага╓, щоб я спокушував тебе, - в╕дпов╕в чорт.


- Що-що?!


- Спокушував. Тепер я мушу р╕зними диявольськими спокусами домогтися в╕д тебе добров╕льного п╕дписання угоди про заклад душ╕.


- Ага... - Я поклав сигарету на край поп╕льнички ╕ неквапно пройшовся вздовж к╕мнати. За час, що минув в╕д першо╖ появи чорта, я вже розторсався ╕ тепер почував себе вельми незатишно в його товариств╕, по спин╕ знай проб╕гали мурашки, а в╕д останньо╖ його пропозиц╕╖ мен╕ взагал╕ стало моторошно. Проте я намагався й надал╕ тримати марку, лишаючись зовн╕ незворушним. - Отже, закласти душу?


- Авжеж, авжеж, - ствердив чорт з╕ слабкою над╕╓ю. - На в╕дпов╕дний до бажання терм╕н. Можна зовс╕м ненадовго, скаж╕мо, на тисячу рок╕в.


Осм╕л╕вши, я взяв запалену сигарету ╕ помахав нею перед свинячим рилом чорта.


- Е, н╕, друже м╕й лукавий, не спод╕вайся! Я н╕защо не п╕ддамся на тво╖ диявольськ╕ спокуси.


- А я й не спод╕ваюсь, - приречено мовив чорт. - Не буду я тебе спокушати, не буду, не турбуйся.


- Гм-м... - Мене здивувала й насторожила така поступлив╕сть. - Дозволь запитати: чому?


- Бо не можу, - щиро з╕знався в╕н. - Не вм╕ю.


- Отако╖! - Я був приголомшений. - Не вм╕╓ш? Але ж ти диявол-спокусник...


- Восьмо╖ категор╕╖, - уточнив чорт. - У царин╕ спокуси я виявився ц╕лковитим невдахою - надто вже я чесний та чулий, зовс╕м не пристосований до суворих реал╕й пекельного життя. - В╕н важко з╕тхнув ╕ весь зн╕тився.


За ним з╕тхнув ╕ я, бо й сам був невдахою в земному житт╕ й н╕як не м╕г пристосуватися до нього. Мимовол╕ я в╕дчув якусь душевну спор╕дненн╕сть з цим б╕долашним сином потойб╕ччя.


- А колись я вважався найзд╕бн╕шим серед ровесник╕в, - продовжував б╕дкатися чорт. - З в╕дзнакою зак╕нчив навчання, на в╕дм╕нно пройшов практику, в буквальному розум╕нн╕ цього слова з╕рки з неба хапав, був нагороджений почесною грамотою Його Сатанинсько╖ Високост╕ - а це, зна╓ш, неабияка честь. М╕й татусь, царство йому п╕дземне, так пишався мною, так пишався, все мр╕яв колись побачити мене Темним Ангелом... Добре, що в╕н не дожив до мо╓╖ ганьби.


- А що з тобою трапилося? - сп╕вчутливо поц╕кавився я.


- Сам бачиш, що! По зак╕нченн╕ вищого пекельного ун╕варситету ╕мен╕ Вел╕ала я був призначений дияволом-спокусником друго╖ категор╕╖... ╤ ось, скотився аж до восьмо╖.


- Яким чином?


- В╕дпов╕дно до Статуту, - пояснив чорт, - за три невдал╕ спроби спокушення посп╕ль диявола-невдаху автоматично переводять на щабель нижче. Так я й потрапив до восьмо╖ категор╕╖.


- Зрозум╕ло, - сказав я ╕ загасив недопалок у поп╕льничц╕. Наступно╖ мит╕ м╕ж мо╖ми пальцями з'явилася нова сигарета, на к╕нц╕ яко╖ жевр╕в вогник. Я вдячно поглянув на чорта:


- О! Спасиб╕!


- Пусте! - чорт мляво махнув рукою. - Люблю робити людям маленьк╕ послуги, причому задарма. - В╕н з╕тхнув. - Отакий я чудернацький, сказати б, нетрадиц╕йний диявол. - ╤ з виразом процитував Фауста: - "То хто ж ти ╓?" - "Частина то╖ сили, що в╕чно прагне зла ╕ в╕чно творить благо". - Начитаний виявився д╕дько!


- Виходить, ти вже примудрився не спокусити щонайменше в╕с╕мнадцять душ? - спитав я, подумки зробивши в╕дпов╕дн╕ п╕драхунки.


- Двадцять, - похмуро п╕дправив мене чорт. - Ти будеш двадцять перший.


- Невже так часто трапляються у вас так╕ непорозум╕ння, як от з╕ мною?


- Та н╕, ти в мо╖й практиц╕ перший. Вс╕ ╕нш╕ викликали мене св╕домо, спец╕альними заклинаннями, вони сам╕ прагнули закласти сво╖ душ╕.


- ╤ в ч╕м же була заковика?


- Вони бажали незд╕йсненного.


- Що? - здивовано перепитав я.


- А що ти думав! - Чорт стенув плечима. - Я ж не всемогутн╕й. ╤ нема╓ на св╕т╕ н╕кого всесильного ╕ всемогутнього, бо такий може бути лише один-╓диний, а т╕льки нас, диявол╕в-спокусник╕в, к╕лькасот тисяч. А ще ╓ Бородань з╕ сво╓ю бандою розб╕йник╕в...


- Який бородань?


- Та Бог, хто ж ╕ще.


- Так-так-так, зрозум╕ло, - сказав я ╕ б╕льше н╕чого додати не зм╕г.


- От, прим╕ром, - в╕в дал╕ чорт, - виклика╓ мене дев'ятин╕г з ш╕стдесят четверто╖ Лебедя, л╕кар за фахом, ╕ каже: бери мою душу на в╕ки-в╕чн╕, бери мене всього з тельбухами, т╕льки зроби, щоб ус╕ люди... тобто дев'ятиноги не хвор╕ли н╕ на як╕ хвороби.


- Шляхетне прохання, - прокоментував я.


- Проте незд╕йсненне. Бо ж ╕нш╕ дев'ятиноги, знай, вимагають в╕д ╕нших мо╖х колег наслати на сво╖х недруг╕в р╕зного штибу болячки.


- Паскудна р╕ч - життя, - з╕ скрухою констатував я.


- ╤ не кажи! - Чорт форкнув, як к╕нь. - Паскудн╕ше бути не може... Я б радо вил╕кував ус╕х хворих дев'ятиног╕в з ш╕стдесят четверто╖ Лебедя, але це потягло б за собою численн╕ порушення ╕нших кабальних угод, що неприпустимо. Тому, зг╕дно з ╕нструкц╕╓ю, я мусив спокусити того шляхетного л╕каря чимось зд╕йсненним - багатством, славою, владою, ж╕нками... цебто дев'ятин╕жками... - В╕н уже вкотре з╕тхнув. - Але не можу я, не можу! Це понад мо╖ сили - губити добр╕ душ╕.


- Ти справд╕ дивовижний чорт, - сказав я.


М╕й сп╕врозмовник мляво кивнув ╕ похнюпився.


- Отже, ти, - знову заговорив я, - не спокусивши мене, перейдеш до дев'ято╖ категор╕╖?


- Г╕рше, - сумовито в╕дпов╕в чорт. - Значно г╕рше. Дев'ято╖ категор╕╖ диявол╕в-спокусник╕в не ╕сну╓, восьма найнижча. Я стану дияволом-слугою при як╕йсь ╕з в╕дьом... Бр-р! - В╕н здригнувся вс╕м т╕лом. - Це жах! Брудне чаклування, приворотн╕ й в╕дворотн╕ з╕лля, кривав╕ шабаш╕, таке ╕нше. Але що найг╕рше, що найгидк╕ше... - Чорт змовк ╕ затулив морду пазурястими руками. Мо╓ серце розривалося в╕д жалю до нього.


- То що ж найгидк╕ше? - за хвилю спитав я.


- Розум╕╓ш, - став пояснювати чорт, опанувавши себе, - геть ус╕ в╕дьми збоченниц╕. Вони... - ╤ в╕н почав розпов╕дати мен╕ так╕ бридк╕, огидн╕, паскудн╕ реч╕ про сексуальн╕ уподобання в╕дьом, що м╕й шлунок ледве не вчинив заколот проти недавно з'╖деного об╕ду.


- Який жах! - з почуттям сказав я, урвавши чортову розпов╕дь на найогидн╕ших подробицях. - Тоб╕ не позаздриш.


- Авжеж, авжеж...


- Мен╕ дуже шкода тебе, - квапливо додав я. - Али н╕чим, пов╕р, зарадити тво╓му лихов╕ я не можу. Не продавати ж тоб╕ свою душу! Зрозум╕й мене правильно...


- Та розум╕ю, - сказав чорт. - Чудово розум╕ю... - Раптом у його очах спалахнули вогники над╕╖. - А зна╓ш, людино...


- Називай мене Олегом, - великодушно дозволив я.


- Гаразд, Олеже. А ти можеш називат мене просто Альфредом.


Я зг╕дно кивнув, ╕ чорт продовжив:


- Так от, Олеже, ти все-таки можеш допомогти мен╕, не гублячи при т╕м свою душу.


- ╤ як?


Певний час чорт набирався р╕шучост╕.


- Та ╓ одна хитр╕сть, - сказав в╕н нарешт╕. - ╤ н╕якого ризику, пов╕р мен╕ на слово.


- Ну?


- Ми представимо все так, буц╕мто ти викликав мене на ма╜╕чний по╓динок, укладемо стандартну кабальну угоду, заре╓стру╓мо ╖╖...


- Н╕! - жорстко промовив я, як в╕друбав. - Т╕льки не це!


Чорт похнюпився в безнад╕╖.


- Ну, от! Ти нав╕ть не вислухав мене, а вже заперечу╓ш.


Я зручн╕ше влаштувався на канап╕, трохи заспоко╖вся ╕ сказав:


- Гаразд, вислухаю тебе. Але неперед н╕чого не об╕цяю.


╤ я таки вислухав Альфреда. Вислухав ╕ погодився!


Нав╕ть зараз, пишучи ц╕ рядки, я в╕дчуваю, як усередин╕ мене пройма╓ крижаним холодом жах - адже ж чорт м╕г залюбки обдурити мене, обвести круг пальця. В╕дверто скажу: я й дос╕ не в змоз╕ переконливо об╜рунтувати це сво╓ р╕шення. Я просто пов╕рив чортов╕, пов╕рив у його чесн╕сть, в його порядн╕сть! Пов╕рив, що йому осточорт╕ло пекло, що в╕н (як сам сказав) в╕дчортькуватий. Певно, пов╕рив я тому, що й сам почувався чужим серед людей, був в╕длюдькуватий, некомун╕кабельний. ╤ ще одне. Я пожал╕в Альфреда, в╕н до сл╕з розчулив мене детальними описами побуту диявол╕в на служб╕ у в╕дьом.


Отож ми уклали угоду, ╕ на дванадцять годин я в╕ддав себе п╕д чортове чесне слово. Коли вс╕ формальност╕ були залагоджен╕, Альфред сказав:


- А тепер нам сл╕д обмити угоду. Та й випити за усп╕х не завадило б.


╤ посеред к╕мнати виник ст╕л, рясно заставлений р╕зними на╖дками та напоями, декотр╕ з яких мен╕ нав╕ть не снилися. Ми влаштувалися на м'яких ст╕льцях ╕ випили за усп╕х.


- Слухай-но, Альфреде, - звернувся я до нього, коли алкоголь вдарив мен╕ в голову. - Чи не м╕г би ти перекинутися на когось ╕ншого. А то вигляд у тебе трохи... е-е... непрезентабельний.


- Це статутний вигляд диявола-спокусника восьмо╖ категор╕╖, - пояснив чорт. - Так належить за Сатутом. Але оск╕льки я зараз працюю за угодою... Ким би ти хот╕в мене бачити?


Я замислено почухав потилицю, ╕ погляд м╕й впав на томик Булгакова, що стояв на книжков╕й полиц╕.


- Котом!


За мить навпроти мене сид╕в моторошних розм╕р╕в, чорний, мов сажа, котисько, достоту такий, яким я уявляв Бегемота, ╕ попивав якусь темну р╕дину з величенького кришталевого келиха.


- Це я, Альфред, - сказав к╕т, тикаючи соб╕ в груди л╕вою лапою. - А це, - вказав на келиха, - валер'янка. Влаштову╓?


Мене це ц╕лком влаштовувало. Наш маленький бенкет тривав.


*


Наступного дня я прокинувся надзвичайно рано, о сьом╕й ранку, ╕ не вилежувався за сво╖м звича╓м, а в╕дразу ж с╕в у л╕жку, протираючи заспан╕ оч╕. У к╕мнат╕ я був не сам - перед╕ мною стояло тро╓ чорт╕в. Аж тро╓!


Один з них був м╕й учорашн╕й знайомий Альфред фон Бурбурмуло, обаб╕ч його тримали за л╕кт╕ дво╓ колег. О! То були справд╕ респектабельн╕ чорти - здоровенн╕, по-б╕с╕вськи красив╕, величн╕ та гордовит╕. Як вони в╕дрекомендувалися, дияволи найвищо╖ категор╕╖, Темн╕ Ангели Потойб╕ччя, радники Великого Кола Нечистого. Безперечно, подумав я, це представники пекельно╖ ел╕ти. На ╖хньому тл╕ Альфред мав ще жалюг╕дн╕ший вигляд, н╕ж учора, а проте, як в╕н не ховав в╕д мене св╕й погляд, я все ж завважив у його очах тр╕умфальний блиск.


- Людино! - заговорив один з диявол╕в-радник╕в. - У чесному по╓динку ти здолав колишнього диявола-спокусника восьмо╖ категор╕╖ Афреда фон Бурбурмуло. Зг╕дно з укладеною м╕ж вами угодою, затвердженою канцеляр╕╓ю Його Сатанинсько╖ Високост╕, згаданий вже Афред фон Бурбурмуло нада╓ться тоб╕ в якост╕ диявола-слуги в дов╕чне користування з правом передач╕ у спадок.


Темн╕ Ангели турнули Альфреда в спину, ╕ в╕н розтягнувся на п╕длоз╕ б╕ля мо╖х н╕г.


"Вдалося таки!" - промайнула в мо╖й голов╕ рад╕сна думка.


- А також, - п╕дхопив другий респектабельний чорт, - на в╕дзнаку за продемонстрован╕ тобою чаклунськ╕ зд╕бност╕ Його Сатанинська Висок╕сть князь П╕тьми присвою╓ тоб╕ вчений ступ╕нь доктора чорно╖ ма╜╕╖. - ╤ в╕н передав мен╕ грамоту з цупкого с╕рого паперу.


Я машинально взяв ╖╖ в руки ╕ так ╕ прикип╕в очман╕лим поглядом до кривавого кольору готичних л╕тер, а надто ж до розгонистого п╕дпису в к╕нц╕ тексту "Altissimus Satanas", що нав╕ть не зразу пом╕ти&11074; зникнення обох диявол╕в-радник╕в.


До д╕йсност╕ мене повернув Альфред. В╕н знову перекинувся на кота Бегемота ╕ голосно нявкнув, запрошуючи мене до уваги.


- Отже, все вдалося! - констатував я очевидний факт.


- А ти сумн╕вався! - самовдоволено мовив м╕й диявол-слуга. - Недарма ж я зак╕нчив навчання з в╕дзнакою. - В╕н настовбурчив свого здоровенного пухнастого хвоста ╕ повагом пройшовся по к╕мнат╕. - Шкода, що ти не м╕г бачити ц╕╓╖ косм╕чно╖ вистави... ба нав╕ть не вистави - це був шедевр, це було неповторне видовище. Альфред фон Бурбурмуло змага╓ться сам з собою, перемага╓ сам себе ╕ пошива╓ геть ус╕х у дурн╕. - Чорт сардон╕чно зареготав. - Чого вартий був один т╕льки Бородань, що, знай, з'являвся на зоряному тл╕ й благословляв мене в тво╖й подоб╕. А Сатана... - Раптом в╕н замовк, ураз зменшився до розм╕р╕в звичайного кота ╕ шмигнув п╕д канапу.


- Що це ще таке? - здивувався я.


В╕дпов╕дь не забарилася: перед╕ мною виник стрункий здоровань у довг╕й до п'ят св╕тло-лазурев╕й з золотим шитвом тун╕ц╕, оперезаний широким блискучим пасом. Голова його, безрога, мало не торкалася стел╕, а за плечима ворушилися схож╕ на лебедин╕ б╕л╕ крила.


- Слава ╤сусу Христу! - урочисто виголосив в╕н.


- Во╕стину слава! - з г╕дн╕стю в╕дпов╕в я. На той час уже н╕що не могло вивести мене з р╕вноваги.


Здоровань в╕дрекомендувався: Ангел Небесний четвертого ступеню досконалост╕. Я запевнив його, що в╕н зробив мен╕ велику честь одним т╕льки фактом в╕дв╕дин мо╓╖ скромно╖ осел╕. П╕сля обм╕ну пишними в╕тальними промовами Ангел перейшов до сут╕ справи:


- Людино, створ╕ння Боже! Господь на всемогутн╕й, владика ╕ творець усього сущого на Земл╕ ╕ поза нею, в╕та╓ твою звитягу над дияволом, як один з крок╕в до повного й ц╕лковитого торжества Д╕ла ╕ Слова Христових у св╕т╕.


Я в╕дпов╕в, що просто вбитий виявом тако╖ високо╖ уваги до мо╓╖ н╕кчемно╖ персони, та насамк╕нець все ж визнав, що маю деяк╕, хай ╕ м╕зерн╕, заслуги перед Небесами.


- На в╕дзнаку за твою доблесть у боговгодн╕й справ╕, - сказав Ангел, - ╕ непохитну тверд╕сть у в╕р╕, без яко╖ ти не здолав би брудного слугу ворога роду людського, Господь наш присвою╓ тоб╕ почесне звання звитяжця нечисто╖ сили ╕ нада╓ тоб╕ вчений ступ╕нь доктора б╕ло╖ ма╜╕╖, а також дару╓ в╕дпущення ус╕х гр╕х╕в на тисячу рок╕в уперед.


У сво╖й прощальн╕й промов╕ я перевершив самого себе. Ангел був зворушений, нав╕ть зронив к╕лька скупих сльозин ╕ запевнив, що Небеса не забудуть мого подвигу.


Коли в╕н нарешт╕ щез, я оглянув залишену ним грамоту небесного кольору з золотими письменами на н╕й ╕ вже без особливих емоц╕й прореа╜ував на акуратний п╕дпис: "Dominus Deus".


Тим часом Альфред вибрався з-п╕д канапи ╕, вигнувшись дугою, промовив:


- Не думав я, що ти такий лицем╕р, друже. Мов соловей заливався.


- Я теж не думав, - сказав я. - Життя змусило.


- Та й Бородань гарний овоч. Скупердяй! Н╕ на що матер╕альн╕ше за в╕дпущення гр╕х╕в не спром╕гся.


- Не б╕да, ╕ в╕дпущення не завадить. Тим паче, аж на тисячу рок╕в.


- Отже, почнемо гр╕шити? - спитав чорт.


- Що ж, почнемо.


- З чого саме?


Я на хвилю замислився. Тепер, коли я м╕г зажадати ╕ негайно ж отримати практично все - ╕ багатство, ╕ славу, ╕ почест╕, ╕ владу, ╕ таке ╕нше (особливо, таке ╕нше), - було в╕д чого розгубитися.


- Щонайперше давай сн╕данок ╕ каву з сигаретами, - сказав я. - А дал╕ видно буде. Над таким питанням сл╕д ╜рунтовно подумати.


- Гаразд, - мовив чорт, ╕ я отримав сн╕данок, каву та сигарети. - Попо╖ж, а я тим часом подбаю про реч╕ першо╖ необх╕дност╕. - З цими словами в╕н зник.


Щойно я впорався ╕з сн╕данком ╕ викурив дв╕ дуже дорог╕ сигарети, попиваючи смачну каву, як повернувся м╕й чорт з купою якихось папер╕в.


- Що це? - спитав я.


- Реч╕ першо╖ необх╕дност╕.


"Спок╕йно!" - сказав я соб╕ й заходився переглядати ц╕ "реч╕ першо╖ необх╕дност╕".


Господи, чого там лишень не було! ╤ документи на волод╕ння розк╕шними помешканнями в ус╕х великих м╕стах Земл╕, ╕ зам╕ськ╕ в╕лли, справжн╕ палаци, ╕ автомашини, ╕ яхти, ╕ л╕таки, ╕ м╕льйонн╕ банк╕вськ╕ рахунки, ╕ к╕лькадесят паспорт╕в громадянина р╕зних кра╖н на р╕зн╕ ╕мена, але вс╕ з мо╓ю ф╕з╕╓ю на фото...


- Ух! - сказав я, потираючи лоба. - ╤ це ти назива╓ш першою необх╕дн╕стю?


- Так, - кивнув чорт. - А що дал╕, то вже на тв╕й розсуд. Резиденц╕╖ на ╕нших планетах, м╕жзорян╕ яхти тощо. Та, спод╕ваюсь, ти дотримуватимешся нашо╖ домовленост╕?


- Авжеж, безумовно... Стоп! А це що таке? - Я взяв до рук товстий альбом ╕ перегорнув к╕лька стор╕нок: там були великоформатн╕ фотограф╕╖ (н╕, н╕, ц╕лком пристойн╕). - О, Боже!


- Це д╕вчата, - пояснив Альфред.


- Сам бачу, що не крокодили.


- Гарн╕ д╕вчата, правда? Визнай, що в мене непоганий смак.


- Визнаю.


Д╕вчата в альбом╕ були гарн╕ й р╕зн╕. Блондинки, брюнетки, шатенки, русяв╕, руд╕, чорно-, синьо-, каро-, с╕ро-, зеленоок╕ - ╕ вс╕ надзвичайно вродлив╕.


- Я подумав, - озвався Альфред, - що так╕й поважн╕й людин╕, як ти, зовс╕м не годиться бути неодруженим. Обирай, хто тоб╕ до вподоби, а я миттю представлю детальн╕ б╕ограф╕╖ та характеристики. Гадаю, що для початку чотирьох дружин буде досить. Як казав колись Магомет...


- Магомет мен╕ не указ, - урвав його я, хитаючи головою. - Я християнин.


- Та невже? - осм╕хнувся чорт.


Я почервон╕в.


- Ну, в кожн╕м раз╕, я прихильник моногам╕╖. Один чолов╕к - одна ж╕нка.


Альфред знизав плечима:


- Що ж, тод╕ обирай одну.


Я ще трохи помилувався гарненькими личками в альбом╕, пот╕м з з╕тханням закрив його ╕ р╕шуче в╕дклав уб╕к.


- Невже не сподобалися? - стривожився чорт. - А я ж бо так намагався догодити тоб╕.


- Та н╕, все гаразд. Тво╓╖ вини тут нема╓, ти добре попрацював, але...


- Але? - пожвав╕шав чорт. - Ма╓ш на оц╕ д╕вчину, проте вона нехту╓ тобою?


Я на мить завагався.


- Ну, не зовс╕м так, а... От якби десь на св╕т╕ ╕снувала д╕вчина, схожа на ту, яку я соб╕ уявляю...


- Все, що ти т╕льки можеш соб╕ уявити, десь та ╕сну╓, - авторитетно запевнив Альфред. - ╤ д╕вчата не становлять винятку.


- В такому раз╕... - Все ще вагаючись, я п╕д╕йшов до комп'ютера, вв╕мкнув його ╕ в╕дкрив файл лише вчора дописаного роману. - Ось, почитай, ╕ ти все зрозум╕╓ш.


Чорт улаштувався в кр╕сл╕ перед комп'ютером ╕ швидко став читати, мало не щосекунди натискаючи клав╕шу "PageDown". З такими темпами в╕н зак╕нчив його, коли я допивав третю чашку кави ╕ допалював шосту сигарету посп╕ль.


- Ну як? - з хвилюванням запитав я.


- Бува╓ й г╕рше, - вт╕шив мене чорт. - ╤ н╕чого, друкують.


- Я не про те, - шар╕ючись, мовив я. - Вона... Така, як вона, ╕сну╓?


- Ще б пак! Зв╕сно, ╕сну╓. Я вже казав тоб╕, що...


- То розшукай ╖╖. ╤ якнайшвидше.


Чорт загадково всм╕хнувся, п╕дморгнув мен╕ - ╕ т╕╓╖ ж мит╕ настирливо задзеленчав дзв╕нок у двер╕ мо╓╖ квартири.


Я невдоволено поморщився:


- Кого це там чорт прин╕с?! У такий в╕дпов╕дальний момент. - ╤, з╕тхнувши, п╕шов в╕дчиняти.


Я не помилився - гостя справд╕ чорт прин╕с. М╕й чорт. ╤ не гостя, а гостю. Я ╖╖ зразу вп╕знав. Не м╕г не вп╕знати...


Отак ми й живемо - я, м╕й чорт ╕ Вона - д╕вчина мо╓╖ мр╕╖, моя ╓дина дружина. Я щасливий з Нею, а Вона - з╕ мною. Вона твердить, що не була щаслива, поки не зустр╕ла мене, ╕ я охоче в╕рю ╥й, бо й сам не був щасливий без Не╖. Зате зераз нашому щастю нема╓ меж.


М╕й чорт теж щасливий. Ми не надто докуча╓мо йому сво╖ми бажаннями (часом в╕н нав╕ть дор╕ка╓ нам, що ми нехту╓мо його товариством), ╕ Альфред фон Бурбурмуло, диявол-слуга доктора чорно╖ та б╕ло╖ ма╜╕╖, звитяжця нечисто╖ сили, фактично став сам соб╕ господарем, в╕льним митцем у царин╕ чаклунства. Чого т╕льки в╕н не виробля╓ - ╕ все соб╕ на вт╕ху, для душ╕, яка в нього, безумовно, ╓, ╕ дуже добра, хох сам в╕н це заперечу╓. Зр╕дка й ми при╓дну╓мося до його розваг, побешкету╓мо трохи, розв╕╓мося, одно слово, не нудьгу╓мо.


Наприклад, наступно╖ весни збира╓мося зав╕тати в Москву - ╕ не просто так, а по-булгак╕вськи. Одного травневого вочора на Патр╕арших в╕дбудеться дуже ц╕кава ╕стор╕я! Щоправда, Берл╕оза, Бездомного, Л╕ход╓╓ва та ╕нших у Москв╕ нема╓, та Альфред запевня╓, що це невелика б╕да. Под╕бн╕ до них завжди знайдуться - треба лише пошукати.


Серпень 1991 р.