# Малесенький принц

Олег Вячеславович Овчинников

На укр. языке. Опубликовано в сб. ⌠Право на пиво■, изд. ⌠Зелений пес■, Киев.

Овчинн╕ков Олег. МАЛЕСЕНЬКИЙ ПРИНЦ.


Мо╓му брату ╤горю,

великому прихильнику пива "Оболонь",

у день його двадцятишостир╕ччя.


- Хмм... Оболонь? - з сумн╕вом повторив Командор ╕ погладив л╕вий п╕длок╕тник кр╕сла. Пот╕м посунувся вправо ╕ погладив правий п╕длок╕тник. Неможлив╕сть виконати обидв╕ ц╕ елементарн╕ д╕й одночасно злегка дратувала.

- Так, "оболонь" чи "оболоня", - п╕дтвердив ксенол╕нгв╕ст. - М╕сцева морфолог╕я допуска╓ обидва вар╕анти написання.

- Хмм... Шкода, що ми не вточнили правильний ще при першому ауд╕ов╕зуальному контакт╕. Ще м╕сяць тому я н╕защо б... - Командор з╕тхнув. - В╕рно говорять, що досв╕д залиша╓ нас з в╕ком. ╤ що ж явля╓ собою ця сама "оболоня"?

- Поки неясно. Але Ер╕к Оч╕-й-Вуха з хвилини на хвилину ма╓ завершити сканування планетарно╖ ноосфери в пошуках ╕нформац╕╖. А ось, до реч╕, й в╕н.

Двер╕ командорсько╖ каюти безшумно сковзнули уб╕к, ╕ на пороз╕ з"явився Ер╕к. В╕н пров╕в долонею по збуджених очах; обережно, немов боячись обпектися, поторкав мочки палаючих вух - ╕ пояснив зн╕яков╕ло:

- Це варварська планета, м╕й принц! Схоже, тут не чули про в╕ков╕ цензи на ╕нформац╕ю. Усе, що завгодно, - у в╕льному користуванн╕. Нав╕ть... Нав╕ть... - Губи його затремт╕ли.

- Заспокойтеся, м╕й друг, - мовив Командор. - Я розум╕ю глибину вашого потряс╕ння. Що поробиш, у нашому положенн╕ вибирати н╕ з чого. Хто б н╕ простягнув нам руку допомоги, ми повинн╕ прийняти ╖╖ з вдячн╕стю. Нав╕ть в╕д варвар╕в. Але скаж╕ть, Ер╕к, чи вдалося вам пролити св╕тло на ц╕кавлячу нас проблему? Що таке "оболоня" ╕ з чим ╖╖ ╖дять?

- Оболонь, - виправив Ер╕к ╕ знайшов у соб╕ сили прямо глянути в оч╕ принца, св╕тло-блакитн╕, в обрамленн╕ др╕бних нап╕впрозорих в╕йок. - Та ╖╖ не ╖дять, а п'ють. Наск╕льки мен╕ вдалося з'ясувати, так назива╓ться сорт пива.

- Пива? - здивовано повторив Командор. - Що таке "пива"?

╤нформац╕йний суперсенсор на пр╕звисько Оч╕-й-Вуха зам'явся.

- Це не так просто пояснити. За одними джерелами пиво ╓ алкогольним напо╓м. За ╕ншими воно не п╕дпада╓ п╕д чинн╕сть закону про рекламу алкогольно╖ продукц╕╖ ╕ придбати його може хто завгодно. Нав╕ть... Нав╕ть... - В╕н уронив голову на груди, ╕ плеч╕ його др╕бно затряслися.

- Ну, - поквапив Командор. - Будь ласка, в╕зьм╕ть себе в руки.

Ер╕к стиснув пальц╕ в кулак, зробив глибокий вдих ╕ випалив у порив╕ запекло╖ р╕шучост╕:

- Особи, що не досягли в╕с╕мнадцяти рок╕в. - Пот╕м п╕дняв голову й додав у виправдання. - Не подумайте, м╕й принц, що я спотворюю факти. Конкретно це м╕сце я проскакував раз десять!

- НЕ досягли? - неголосно ойкнув ксенол╕нгв╕ст. - Не "т╕ що досягли", а т╕ що "НЕ досягли"? Свята Корона, це справд╕ варварська планета!

Командор не сприйняв до уваги його голос╕ння. В╕н потеребив к╕нчик носа ╕ спробував наморщити чоло, але, звичайно ж, не зм╕г цього зробити за ц╕лком з'ясовних з погляду ф╕з╕олог╕╖ причин.

- Алкогольний нап╕й? - промурмотав в╕н. - Закон про рекламу?

- Я ж казав, що це непросто пояснити, - нагадав Ер╕к, ледве не плачучи.

- А вт╕м... Нема╓ часу на розбирання. Хвилина звол╕кання може коштувати життя! Але чи вдалося вам з'ясувати головне? Де знаходиться ця загадкова "оболонь".

- Так, м╕й принц. Вдалося. Осьде вона.

Ер╕к зробив крок до голограф╕чного зображення планети, що вис╕ло посередин╕ каюти, м'яко крутонув переливчасту кулю в долонях ╕ впевнено тикнув пальцем у якусь точку на його поверхн╕.

- Тод╕ вперед! - в╕ддав наказ Командор. - До реч╕, хто-небудь... зн╕м╕ть мене з цього кр╕сла.


"А може, не мудрувати? Взяти й написати: "Оболонь - Експортне"?" - без посп╕ху м╕ркував Максим, розвалившись у незвично м'якому кр╕сл╕ свого начальника, яке цього ранку пустувало... тобто, вже н╕. ╤з вибагливим ст╕льчиком, що оберта╓ться, на якому Максим за звичкою в╕дсиджував св╕й, скажемо так, робочий час, кр╕сло Валер╕я Олександровича не йшло н╕ в яке пор╕вняння. Розважатися в такому було одне задоволення, а працювати... Працювати, як не дивно, як ╕ ран╕ше не хот╕лося. Особливо коли з╕ всього в╕дд╕лу залишився ти один, н╕хто не зирка╓ через пап'╓, не ричить людським голосом: "Ти, Широбоков, це - к╕нчай мен╕ дисципл╕ну розладжувати. Уноч╕ з╕вати будеш".

Н╕, "Експортне" не п╕де, вир╕шив Максим п╕сля пари поз╕х╕в. Хоч воно ╕ призначено здеб╕льшого на експорт, але ж не можна так-те вже - у чоло. ╤мпортери на назву навряд чи купляться, а сво╖, навпаки, ще образяться, не стануть брати.

В╕н знову взяв з╕ столу двол╕трову баклажку з досл╕дним зразком ╕ задумливо поколихав на долонях.

Ти ба, тяжкенька! Може, так ╕ назвати - "Золоте"? Хоча н╕, було вже - "Кл╕нсько╓". Тод╕ "Платинове"? Теж н╕, "Т╕нькофф" ран╕ш нас похопився. А може...

Зак╕нчити думку Максимов╕ не дали двер╕ каб╕нету, що в╕длет╕ли уб╕к ╕ з гуркотом встряли в ст╕ну. "Усе р╕вно н╕чого путнього в голову не йде", - за ╕нерц╕╓ю додумав в╕н, машинально щулячись у начальницькому кр╕сл╕ ╕ через пап'╓ в ус╕ оч╕ розглядаючи дивних гостей. На щастя, вони не були схож╕ н╕ на групу захоплення, н╕ на виконавчих пристав╕в в╕д податково╖, що наскочили з раптовою ╕нспекц╕╓ю в штаб-квартиру процв╕таючо╖ пивоварно╖ компан╕╖. Строго кажучи, вони взагал╕ н╕ на кого не були схож╕.

Першим у к╕мнату, прихилившись, ступнув громило двометрового росту, в╕д могутньо╖ ши╖ до п'ят затягнутий у чорну шк╕ру, щедро присмачену заклепками, шипами й обручами з якогось тьмяного св╕тлого металу. Постояв, заповнюючи собою дверний прох╕д, оглянувся й зробив крок уб╕к. Того, хто ув╕йшов сл╕дом, Максим роздивився не в╕дразу. Перешкодила ╕нертн╕сть мислення ╕ пап'╓ у вигляд╕ виконаного з димчастого кришталю косм╕чного човна, що в╕дсотк╕в на с╕мдесят загороджував поле зору. Т╕льки обережно виглянувши з╕ свого укриття, Широбоков розгляд╕в ледь виступаючу над столом мак╕вку, прикрашену р╕дкою поросллю св╕тло-золотавого волосся й короною з того ж тьмяного металу, щоправда, надягнутою чомусь зубцями вниз. Сл╕дом за коротуном у корон╕ в каб╕нет одночасно вв╕йшли два хлопчика рок╕в дев'яти, одягнен╕ в яскрав╕ камзольчики р╕зних кв╕т╕в. Той, що в синьому, був надзвичайно окатим ╕ капловухим. Зелений камзол ╕ншого, немов студентська шпаргалка, був поцяткований р╕зноман╕тними позначками, ╕╓рогл╕фами й рунами.

Обв╕вши к╕мнату зором, зелений розгублено обернувся до синього.

- Знову н╕кого! - сказав в╕н. - Оч╕-й-Вуха, невже цього разу тебе все ж таки п╕дв╕в нюх?

- Не може бути, - в╕дмахнувся син╕й ╕ немов радарна антена пов╕в головою з╕ сторони в сторону, придивляючись ╕ прислухаючись. - Тут певно хтось ╓, але ми його просто не бачимо.

Максим у сотий раз вилаяв себе за те, що з'явився на робот╕ у вих╕дний день, плекаючи в душ╕ боязку над╕ю на оплату понаднормових; поскаржився, що не може злитися з навколишн╕м середовищем, як хамелеон, ╕ спробував у м╕ру скромних можливостей стати ще непом╕тн╕ше. Однак спроба його провалилася з тр╕ском, хрускотом ╕ скрипом. Тобто, навпаки: спершу п╕д Максимом по-зрадницьки скрипнуло кр╕сло, пот╕м захрумт╕в п╕д п╕дошвою кинутий мимо кошика паперовий листок, ╕ нарешт╕ тр╕снуло в двох м╕сцях випадково зачеплене л╕ктем пап'╓.

Зрозум╕вши, що його пом╕тили, Максим п╕д╕брав косм╕чний човен з килима, товщина ╕ ворсист╕сть якого мало посприяли м'як╕й посадц╕. Похитав головою, розглядаючи кучеряву тр╕щину м╕ж житловим модулем ╕ ходовою, встановив на попередн╓ м╕сце ╕ знову заклопотано гулькнув п╕д ст╕л. Крекнувши, дотягся до з╕м'ятого пап╕рця, акуратно розправив на кол╕нах ╕ з глибокодумним видом прочитав власноручно зроблений запис: "Оболонь - Максол╕тове? Н╕!".

- От же в╕н! - в один голос викликнули пацани, що начебто в╕дстали в╕д новор╕чно╖ маскарадно╖ процес╕╖. Р╕вно на м╕сяць, подумав Широбоков, сковзнувши поглядом по аркушу перекидного календаря з написом "1 лютого".

- Хто тут? - здригнувшись - треба пом╕тити, дуже реал╕стично, - запитав в╕н.

Шк╕ряний велетень у два величезн╕ кроки перетнув каб╕нет, навис над Максимом, який при його наближенн╕ в╕дразу втиснувся в кр╕сло, ╕ понадив прац╕вника схожим на рукоятку меча пальцем.

- Ви... до мене? - уточнив Максим, обачливо дивлячись на плеч╕ велетня, що, усупереч законам перспективи, ставали чим вище, тим ширше.

- Ги-и... - ослабився г╕гант, а десь ╕з-за столу, з того м╕сця, де маячив притоплений поплавець короновано╖ мак╕вки, зненацька пролунало:

- Це залежить в╕д того, ким ви ╓. Нам потр╕бен головний по "Оболон╕", це ви?

Питання було задано дитячим голоском, але таким тоном, що Максим, мабуть, не посм╕в би промовчати у в╕дпов╕дь нав╕ть без велетня, що вис╕в над душею. В╕н лише трохи забарився, збираючись ╕з думками.

Головний по "Оболон╕"? Це як подивитися. З одного боку, працю╓ в╕н тут без року другий м╕сяць, зарплату от дотепер ╕спитову отриму╓. Випробують на ньому, виходить, чи довго проживе молодий фах╕вець на таких грошиках. З ╕ншого боку, напередодн╕ ввечер╕, вирушаючи у Франкфурт на пивний ярмарок, Валер╕й Олександрович п╕дкреслив - ╕ словесно, ╕ владним змахом бр╕в, - що залиша╓ Максима за старшого. Правда, т╕льки у сво╓му в╕дд╕л╕ ╕ т╕льки до понед╕лка... Але хто його зна╓, чи не озв╕р╕╓ ця клепана туша, не заставши потр╕бно╖ ╖й людини на робочому м╕сц╕? Проте ╕ брехати в так╕й компан╕╖ здавалося небезпечним. А раптом той капловухий окун може на слух в╕др╕знити правду в╕д кривди?

Промучившись хвилину, Максим вибрав з безл╕ч╕ в принцип╕ правдомовних в╕дпов╕дей ╓дину ╕нту╖тивно в╕рну.

- У даний час - так, - обережно сказав в╕н.

- Дуже добре! - дон╕сся бадьорий писк ╕з-за столу. - У такому випадку... Грюель, будь ласка, постав мене о-ось туди!

Велетень слухняно нахилився ╕ з обачн╕стю, яку в ньому важко було зап╕дозрити, поставив на сид╕ння ст╕льця для в╕дв╕дувач╕в свого маленького пана. Як ╕ сл╕дувало оч╕кувати, ╖м виявилася дитина, майже немовля, на вигляд не б╕льше двох рок╕в в╕д народження. Кр╕м корони, вона була одягнений у м'як╕ чоб╕тки ╕ блискучий б╕лосн╕жний плащ, схожий на складен╕ за спиною ангельськ╕ крильця. При погляд╕ на Максима на пухленькому личку маляти з"явилася недитяча недов╕ра.

- Хмм... А ви впевнен╕, що саме ви тут найголовн╕ший?

- Ну-у... Якщо взяти до уваги, що кр╕м мене зараз у всьому будинку лише пара прибиральниць ╕ охоронець... До реч╕, як вам вдалося обминути охорону?

- Про що це в╕н, Карл? - немовля нетерпляче обернулося до дитини, що виглядала старше, у зеленому камзол╕ з л╕терами.

- Мен╕ зда╓ться, що його турбу╓ доля т╕╓╖ кумедно╖ людини, що намагалася перешкодити нам ув╕йти, - зробивши крок уперед, шанобливо вклонився той.

- Ах, ось воно як. Так, нам довелося його нейтрал╕зувати.

- Е-е-е... - сказав Максим ╕ покосився на схрещен╕ на груди велетня руки, що товщиною б╕льше нагадували ноги.

- Не хвилюйтеся, з ним усе добре. Ми т╕льки-то скористалися симпатайзером. Якщо хочете, можете глянути на свого товариша.

До цього моменту Максим був радий скористатися будь-як приводом, аби в╕дстрочити продовження небезпечно╖ бес╕ди. З╕ складн╕стю розминувшись з велетнем, в╕н на ватяних ногах добрався до дверей каб╕нету ╕, м╕цно схопившись за косяк, виглянув у коридор.

З того м╕сця, де стояв Максим, пост охорони було видно чудово. Два столи, складен╕ буквою "Т", ст╕лець ╕ сидячий на ньому Серг╕йович. Зростом ╕ шириною плечей лише трохи програвав в╕н шк╕ряному г╕ганту, на дозв╕лл╕ розважався жонглюванням двопудовими гирями ╕ плет╕нням японських журавлик╕в з восьмидюймових цвях╕в, - а зараз сид╕в в п╕воберта до Максима ╕ з запалом милувався яскравою червоною кулькою на сво╖й широк╕й, немов млинець в╕д штанги, долон╕. Не пом╕чаючи н╕чого навкруги, Серг╕йович то в╕ддаляв руку з кулькою ╕ захоплено цокав язиком, то п╕дносив до самого обличчя ╕ витягував губи трубочкою, начебто збирався поц╕лувати яскраво-червону ╕скорку. Останн╕й раз под╕бну екзальтац╕ю на обличч╕ охоронця порядку Максим спостер╕гав з м╕сяць тому, п╕сля того як Серг╕йович рядком уклав уздовж пл╕нтуса чотирьох п╕дпилих дембел╕в, що зав╕тали до оф╕су з метою погр╕тися. Зда╓ться, в╕н нав╕ть наш╕птував кульц╕ н╕жн╕ слова!

Повернувшись на сво╓ м╕сце - в╕рн╕ше сказати, на м╕сце Валер╕я Олександровича, окуповане незаконно ╕, зда╓ться, на лихо, - Максим пом╕тив, що б╕льше не бо╖ться. На м╕сце страху ╕ нервово╖ напруженост╕ прийшли апат╕я ╕ повна байдуж╕сть до сво╓╖ подальшо╖ дол╕. Зокрема, в╕н зовс╕м не образився, коли нахабний карапуз у кр╕сл╕ навпроти, буравлячи Максима допитливими оченьками, пролепетав:

- ╤ все ж таки мен╕ б хот╕лося бути впевненим на сто в╕дсотк╕в. Скаж╕ть, чи нема╓ когось у вашому оточенн╕, хто нехай не такий головний, але... молодший?

- Н╕, - буркнув Максим, ╕ упустив л╕кт╕ на ст╕льницю, придавивши зверху важкою головою. Справд╕, куди вже молодше? "Молодший маркетолог" - ось що напишуть у його трудовий у тому випадку, якщо в╕н усп╕шно завершить ╕спитовий пер╕од. Тобто, принаймн╕, доживе до його зак╕нчення.

- Що ж... - По обличчю карапуза було видно, що в╕н на щось зважився. - У такому випадку нам, очевидно, прийдеться мати справи з вами. Спод╕ваюся, вас не занадто зачепило моя, дозволю соб╕ зауважити, ц╕лком природна недов╕ра?

- Аж н╕як, - у тон нахаб╕ в╕дпов╕в Широбоков.

- Ось ╕ славно. Задля вибачення, можу в╕дзначити, що незважаючи на похилий в╕к, я не спостер╕гаю на вашому обличч╕ явних ознак виродження, - продовжував знущатися недом╕рок у корон╕. - У вас пом╕ркований погляд ╕ зв'язна мова. Повинен визнати, що для сво╖х рок╕в ви чудово збереглися! Таких, як ви, у нас називають вундер... вундер... - Малюс╕ньк╕ пальчики незграбно клацнули.

- Вундеральте, м╕й принц, - негайно прийшов на допомогу зелений камзол.

Похилий в╕к! - поморщився Максим. Так йому т╕льки в березн╕ стукне в╕с╕мнадцять!

Якщо, звичайно, одоробало з ковадлами зам╕сть кулак╕в не стукне його до того.

- У кого це "в вас"? - байдужливо запитав Широбоков. - Зв╕дк╕ля ви узагал╕ взялися?

- О, це довга ╕стор╕я! - попередив зелений камзол, а син╕й закотив величезн╕ оч╕ до стел╕, начебто в╕дшукуючи на ньому м╕кроскоп╕чн╕ тр╕щинки.

- Н╕чого, - заспоко╖в Максим, згадавши Серг╕йовича ╕ його нову любов, яскраву ╕, схоже, вза╓мну. - Думаю, йо до завтрашнього ранку нас н╕хто не хватиться. Валяйте, розпов╕дайте.

╤ йому розпов╕ли.


Коли король Нюк, володар маленько╖ планетарно╖ держави Чальдина, почав забувати сво╓ нескладне, по сут╕, ╕м'я, природа змилостивилася над старим ╕ послала до нього спадко╓мця. Малий, ледь почавши говорити, охрестив себе Ромуальдом ╕ поставив батьков╕ вимогу не затягувати процедуру передач╕ повноважень. Тому як т╕льки спадко╓мець зм╕цн╕в наст╕льки, що навчився в╕дривати в╕д столу корол╕вську печатку, старий монарх ╕з полегшенням зняв корону з╕ сво╓╖, потемн╕ло╖ в╕д прожитого, голови ╕ переклав на юну гол╕вку Ромуальда, а сам п╕шов на пок╕й. Зненацька для себе в╕н захопився бод╕б╕лд╕нгом, парасерф╕нгом, фр╕дайв╕нгом ╕ ╕ншими безневинними забавами, якими люблять пот╕шатися пенс╕онери, т╕ що благополучно перейшли ш╕стнадцятир╕чний руб╕ж. А оск╕льки екс-королева як ╕ ран╕ше всюди супроводжувала свого чолов╕ка, то не було н╕чого дивного в тому, що три роки посп╕ль, десь у пром╕жку м╕ж двадцятиденним марш-кидком через пустелю та сходженням на крижаний п╕к, вона принесла чолов╕ку другу дитину, також хлопчика.

Весь перший р╕к свого ╕снування малюк мовчачи зносив тягар екстремального способу життя, бовтаючись у пох╕дному ранц╕ за спиною в матер╕, однак п╕сля зак╕нчення цього терм╕ну люб'язно попрохав представити його до корол╕вського двору, як того вимага╓ закон ╕ правила пристойност╕. Переглянувшись ╕ сп╕льними зусиллями згадавши, що означа╓ "до двору", колишн╕ король ╕ королева зручн╕ше перехопили весла (а справа була п╕д час швидк╕сного сплаву по г╕рськ╕й р╕ц╕) ╕ направили тримаран нагору за теч╕╓ю, туди, де на сам╕й вершин╕ оточен╕ н╕мбом хмар виростали з гран╕ту ст╕ни й веж╕ ╖хньо╖ фам╕льно╖ резиденц╕╖.

Однак "до двору" молодий принц не прийшовся. Ромуальд зустр╕в новоз'явленого брата, м'яко кажучи, без ентуз╕азму ╕ нав╕ть в╕дмовився в╕д бес╕ди з ним, порушивши тим самим неписане правило про поважне в╕дношення до молодших. Причину под╕бного поводження неважко було зрозум╕ти. Розпещений владою Ромуальд у сво╖ чотири з хвостиком почував себе ще ц╕лком здатним подбати про дов╕рену йому планету-державу, ╕ не гор╕в бажанням передавати кермо влади в чуж╕, нехай нав╕ть б╕льш г╕дн╕, руки. Закон про успадкування недвозначно вимагав в╕д нього поступитися сво╖ми правами молодшому нащадку корол╕вського роду, але амб╕ц╕╖ не дозволяли цього зробити. А може бути, що тягар влади притиснув св╕дом╕сть монарха, змусив передчасно розтратити в╕дпущений запас км╕тливост╕, ╕ тепер в╕н не усв╕домлював сво╖х д╕й. Як би те н╕ було, зам╕сть того, щоб усадити молодшого брата на трон ╕ водрузити на його голову корону, Ромуальд вир╕шив в╕дправити небажаного родича у вигнання. Заслати на безлюдний остр╕в. Ув"язнити у остроз╕. Словом, куди завгодно, де завгодно, аби подал╕ й на довше. Придворне оточення Ромуальда не насм╕лилося заперечити його р╕шення, оск╕льки здеб╕льшого складалося з ретроград╕в, тих, що розм╕няли другий десяток та були згодн╕ на все, т╕льки б тихо провести залишок св╕домого життя на тепер╕шн╕х посадах. Лише к╕лька обурених голос╕в пролунало в п╕дтримку законного спадко╓мця ╕ древн╕х традиц╕й. Батьки опального принца, на той час ледве розр╕зняли право та л╕во ╕ також не змогли забезпечити сина ╕стотною п╕дтримкою в боротьб╕ за трон. Але ж в один з р╕дких момент╕в просв╕тл╕ння батько Нюк урочисто вручив сину сво╖ порван╕ боксерськ╕ рукавиц╕.

У так╕й ситуац╕╖ маленькому принцу не залишалося н╕чого, кр╕м як, не чекаючи вир╕шення власно╖ дол╕, разом ╕з горсткою прихильник╕в вскочити в перший працюючий зорел╕т та, не знайшовши допомоги ╕ сп╕вчуття на р╕дн╕й планет╕, спробувати в╕дшукати ╖х на одн╕й ╕з сус╕дн╕х.


- ╤ ось ми тут, - зак╕нчив свою розпов╕дь Командор, власнонаречений л╕дер малюс╕нького загону повстанц╕в.

- Так ти... ви д╕йсно принц? Треба ж! Адже я т╕льки-но т╕льки побачив вас... тебе - в╕дразу подумав: ось в╕н, маленький принц! - з╕знався Максим, в╕д хвилювання плутаючи в займенниках ╕ ховаючи за долонею посм╕шку глупуватого розчулення.

В╕н пов╕рив Командору в╕дразу й назавжди. Не т╕льки через червону кульку, що в╕дключила здорованя-охоронця не г╕рше, н╕ж удар кувалдою у чоло. ╤ не в╕д того, що побачив в╕дразу трьох не по роках тямущих хлоп'ят. Просто ось так подивився в блакитн╕, наче Земля на зн╕мку з╕ супутника, оч╕ маляти, перев╕в погляд на пап'╓ у вигляд╕ ракети, що вже н╕коли не злетить, тому що тр╕снула в двох м╕сцях, - ╕ пов╕рив.

Напевно, тому, що дуже хот╕в пов╕рити. ╤ в глибин╕ душ╕ завжди оч╕кував чогось под╕бного.

- Принц, - з подихом повторив хлопчик. - Нажаль, т╕льки за походженням.

- Але ця корона...

- Корона? - Тонк╕ губи склалися в г╕рку ╕рон╕чну усм╕шку. - Ця дешева платинова п╕дробка? О, н╕, це терновий в╕нець, зубц╕ якого впиваються мен╕ в шк╕ру, щоб я н╕ на мить не забував про пережиту ганьбу ╕ приниження. Але н╕чого, прийде час - ╕ цей символ вигнання зам╕нить справжня виблискуюча корона Чальд╕ни з найчист╕шо╖, шляхетн╕шо╖ жерст╕!

- Але... чому? - запитав Широбоков, що остаточно розгубився при згадц╕ про платину ╕ жерсть.

- Що чому?

- Усе чому! - Зусиллям вол╕ Максим змусив жвавий р╕й питань в голов╕ вишикуватися один по одному. - Насамперед , чому у вас... перепрошую... чальд╕йц╕в?

- Чальд╕н╕ан, - виправив його зелений камзол.

- Ага, чальд╕н╕ан - так╕ дивн╕ традиц╕╖ спадкування? Чому трон ╕ корона повинн╕ лишитися молодшому сину короля, а не старшому, що було б лог╕чн╕ше?

- Тобто ... як це? - отороп╕в принц. - Що значить лог╕чн╕ше? - ╤ так подивився на Максима, наче каявся у сво╖х недавн╕х словах про осмислений погляд ╕ зв'язане мовлення. - Але ж... чим людина молодше, тим вона розумн╕ше, х╕ба н╕? - Заговорив в╕н тоном дорослого, котрому трапля╓ться пояснювати дитин╕ очевидне. - Коли ми з'явля╓мося на св╕т, наш мозок збер╕га╓ в соб╕ все, що коли-небудь знали ╕ пам'ятали наш╕ пращури. Родова пам'ять, невже ви забули про це? Чому дитина мовчить перш╕ м╕сяц╕ життя? Тому що ус╕ зна╓!

- Жарт, - нап╕вголосно прокоментував капловухий.

- Ги-и! - охоче посм╕хнувся Грюэль на заздр╕сть гарбузу-рекордсмену, випотрошеному напередодн╕ Хелоу╕ну.

- Зв╕сно, жарт, - згодився принц. - Але з неабиякою часткою правди. Принаймн╕ розмовляти ╕ забувати людина почина╓ приблизно в тому самому в╕ц╕ - один р╕к. До цього моменту вона в повному обсяз╕ волод╕╓ усусп╕льненим досв╕дом, що встигли накопичити ╖╖ пращури. П╕сля нього - щодня, якщо не щогодини, що-небудь втрача╓, розтрачуючи знання по крупицях. Мало кому вда╓ться зберегти до п'ятнадцяти рок╕в хоча б маленьку вал╕зку з того величезного багажу знань, що да╓ться нам в╕д народження. Б╕льш╕сть п╕дходить до цього рубежу порожнем: ╕нтелект на нул╕, зате в╕дм╕нно розвинен╕ рефлекси, яким не заважа╓ - прошу вибачення за каламбур - зайва рефлекс╕я. Ось як це в╕дбува╓ться на Чальд╕н╕. А у вас, землян╕н╕в, х╕ба не так?

- Землян, - уточнив Максим. - Що ви, зовс╕м не так! Нам н╕чого не да╓ться в╕д народження. Ну, кр╕м зичного голосу ╕ кепського характеру. Щоб опанувати знаннями, землянам приходиться довго ╕ завзято учитися.

- Нам теж приходиться вчитися - щоб не так швидко забувати. У конкретному в╕ц╕ кожен чальд╕н╕ан╕н зобов'язаний вибрати соб╕ ╕м'я та майбутню профес╕ю. П╕сля цього в╕н день за днем трену╓ пам'ять, щоб важлив╕ для нього спогади залишалися з ним як умога довше. Наприклад, Карл пост╕йно осв╕жа╓ сво╖ п╕знання в област╕ л╕нгв╕стики, Ер╕к кожну в╕льну хвилину нагострю╓ навички ╕нформац╕йного сканування, а я... я намагаюся не розучитися керувати державою. ╤ доки це не в╕дбулося...

Коли Командор замовкав, в╕н ставав нев╕др╕зним в╕д звичайно╖ дитини. Зараз, з п╕дгорнутими губками ╕ мокрою дор╕жкою на щоц╕, в╕н нагадував маля, у якого обманом в╕д╕брали улюблену ╕грашку... чи улюблену планету.

- Розум╕ю, розум╕ю. - Максим поквапився в╕двернути сп╕врозмовника в╕д тяжких дум. - А зараз - увага, питання на м╕льйон! Чим саме я можу статися у пригод╕?

- Ми не зна╓мо, - з╕знався принц. - Тобто, не зна╓мо, чим, але точно зна╓мо, що це повинн╕ бути саме ви.

- Це ще зв╕дк╕ль?

- Поясни йому, Ер╕к.

- Авжеж, м╕й принц. - В╕д пронизливого погляду синього камзола Максим пощулився. - Перш, н╕ж висадитися на вашу планету, нам вдалося настро╖ти ╕нфопортал ╕ за допомогою голопроекции вступити у контакт з одним ╕з м╕сцевих мешканц╕в. В╕н ╕ порадив звернутися по допомогу до вас.

- До мене? - Максим недов╕рливо хмикнув, прикидаючи в голов╕, хто з його знайомих здатний на наст╕льки дурний жарт. - А хто це був?

- Джерело, г╕дне дов╕ри, - ухильно в╕дпов╕в Ер╕к, пот╕м опустив сво╖ нереальн╕ оч╕ ╕ нав╕ть, як здалося Широбокову, злегка зменшив розмах вух. - Тобто... так нам здавалося тод╕. Ми ж не знали, що у вас, землян...

- Це вже не ма╓ значення, - перервав його белькотання маленький принц, знову стаючи Командором. - Наш п╕лот саме зараз пережива╓ кризу середнього в╕ку - йому майже десять! Ще тиждень звол╕кання - ╕ в╕н розучиться водити зорел╕т. Так що або нам допоможете ви, або н╕хто. Зважуйтеся!

- Так я не проти допомогти, - спробував пояснити Широбоков. - Просто н╕як не уторопаю, чим саме. Мен╕ ще нав╕ть не в╕с╕мнадцять, в арм╕╖ не служив, з вид╕в збро╖ волод╕ю х╕ба що лопатою. У випадку чого можу правильно надягти протигаз ╕ роз╕брати автомат за п╕вхвилини. Щодо з╕брати - ╕ те не упевнений. Так, у дитинств╕ я, як ╕ вс╕, мр╕яв стати космонавтом, але став поки що т╕льки молодшим маркетологом у компан╕╖, що робить пиво, ╕ я просто не знаю...

- Пиво? - перебив його Командор. - Давно збирався запитати, що таке пиво?

- Ну... це... - Як часто бува╓ при спроб╕ визначити елементарне поняття, Максим в╕дчув складн╕сть. - Пиво воно ╕ ╓ пиво. Ось!

В╕н узяв з╕ столу баклажку без╕менного поки продукту ╕ машинально в╕дкрутив кришечку.

- Ммм, як при╓мно пахне, - прокоментував Командор, присуваючись ближче.

Ер╕к ╕ Карл теж наблизилися до столу, наче заг╕пнотизован╕, а Грюэль, що ╕ так стояв упритул, схилився над в╕дкупореною пляшкою, поводячи з╕ сторони уб╕к величезним, як двосотватна лампочка, носом.

- Хочете спробувати? - розгублено запропонував Максим.

Четверо ╕нопланетних гостей т╕льки голосно й узгоджено ковтнули.

Зробивши далеко не першу за сьогодн╕ посадову провину, Широбоков д╕став з тумбочки Валер╕я Олександровича, переустатковано╖ в минибар, трохи р╕знокал╕берних посудин. З г╕ркою наповнив кружки соб╕ ╕ велетню. Не заощаджуючи на п╕н╕, розмашисто плеснув у гранован╕ склянки Ер╕ку ╕ Карлов╕. Подумавши, капнув ╕ принцу - саму мал╕сть, на денце чарки - але все р╕вно якийсь час пот╕м почував себе незатишно, начебто споював малол╕тн╕х. Запропонував:

- Ну... за зустр╕ч?

- Так. За зустр╕ч ╕ за нашу перемогу! - проголосив принц ╕ поважно кивнув Максимов╕, п╕днявши чарку на р╕вень очей. - З вашою допомогою.

Максим знизав плечима й отхлебнул з кухля.

- Ммм... На смак вона ще при╓мн╕ше, - пом╕тив Командор, поправляючи терново-платиновый в╕нець, що з'╖хав на чоло.

- Воно, - виправив допитливий л╕нгв╕ст. - Пиво середнього роду.

- Я мав на уваз╕ не будь-яке пиво, а конкретно "Оболонь", - холодно заперечив Командор.

- Прошу вибачення, м╕й принц, - потупився Карл. - Ви ц╕лком прав╕. Це чудовий нап╕й. ╤, якщо хазя╖н не проти, я б не в╕дмовився повторити.

- Справд╕ , - п╕дтримав принц, тепл╕шаючи обличчям в╕д одного лише погляду на пляшку з нер╕вним написом "ЗРАЗОК" на звичайному листочку, що тимчасово зам╕нював етикетку.

- Ги-и, - по-сво╓му виразив згоду Грюэль.

- А мен╕, виходить, ц╕лий веч╕р розливати? - поскаржився для виду Широбоков.

- Ну, ви ж головний по "Оболон╕"! - резонно пом╕тив Ер╕к.

Максим знову знизав плечима ╕ розлив по другий.


- Гей, Грюль! Грю-уша! - страшним шепотом говорив в╕н к╕лька годин потому. - Ти це, чу╓ш? На н╕ч корону поклади куди-небудь на холод. У морозильник чи там що у вас зам╕сть нього. Щоб з ранку, того...

Велетень зупинився й обернувся в дверях. На його руках, згорнувшись домашн╕м кошеням, мирно посапував принц. Терновий в╕нець, щоб не втратився, Грюель насунув соб╕ на мак╕вку, але через нев╕дпов╕дн╕сть розм╕р╕в символ мучеництва пост╕йно з╕сковзував наб╕к, норовлячи зависнути на вус╕ величезною сергою. На л╕вому плеч╕ велетня бовтався Ер╕к. Його очн╕ яблука, що розм╕ром не поступались великому ранету, безладно рухалися за нап╕вприкритими в╕ками, в╕д чого здавалося, що й ув╕ сн╕ суперсенсор продовжу╓ сканувати ╕нформац╕йний прост╕р. Карл поки ще тримався на власних ногах, держачись за правий л╕коть Грюеля. Обернувшись разом з г╕гантом, в╕н широко посм╕хнувся Максимов╕ ╕ в╕дправив йому пов╕тряний поц╕лунок.

Грюель мовчачи кивнув ╕ вийшов, старанно притискаючи до грудей сплячого принца. Широбоков так ╕ не зрозум╕в, чи д╕йшло до велетня хоч щось з╕ сказаного.

- Тому, завтра на св╕танку, як домовилися. На стар╕й автостоянц╕ за к╕льцевою, - про усякий випадок нагадав в╕н гучн╕й порожнеч╕ коридору.

Н╕хто не в╕дпов╕в йому. Нав╕ть Серг╕йович, що, поклавши п╕д щоку кулак, спав на сво╓му робочому м╕сц╕. З кулаку назовн╕ пробивалося ледь пом╕тне червонувате ся╓ння, а на розслабленому обличч╕ охоронця читалася повна гармон╕я м╕ж зовн╕шн╕м ╕ внутр╕шн╕м св╕том.

- Ну ╕ добре, - сказав Максим, закриваючи за собою двер╕.

Справд╕ добре. Нав╕ть чудово.

Перше в ╕стор╕╖ вза╓мин двох рас переговори пройшли усп╕шно. Можна сказати, на вищому р╕вн╕.

Насамперед сама собою народилася назва для нового сорту пива. "Оболонь - Корол╕вське", на смак Максима звучало непогано. Командор ╕ Ер╕к розд╕лили його точку зору, Карл хот╕в було запропонувати вар╕ант "Останн╕й дов╕д", але вчасно згадав про субординац╕ю, а задоволене "Ги-и" велетня н╕як не позначилося на результатах голосування.

Кр╕м того, на зльот╕ фантаз╕╖ Максим по ╕нерц╕╖ придумав назву для наступного сорту пива, безалкогольного, виробництво якого планувалося почати через тиждень.

Першу парт╕ю нового бренду - два пакунка "Корол╕вського" банкового - Широбоков в╕дразу виг╕дно продав. В╕рн╕ше, обм╕няв на два платинових браслети, що до цього прикрашали грюел╓вск╕ зап'ястя, тобто, висловлюючись ясн╕ше, в╕др╕знялися нежарт╕вливими розм╕рами. ╤ хоча Максим не знав поточних ц╕н на платину на св╕товому ринку дорогоц╕нних метал╕в, в╕н у будь-якому випадку вважав насл╕док угоди непоганим додатком до ╕спитово╖ зарплатн╕.

Але ж цей контракт став т╕льки першою в╕хою в ╕стор╕╖ тривалого, як в╕н спод╕вався, сп╕вроб╕тництва Земл╕ та Чальд╕ни, у якому самому соб╕ Максим в╕дводив скромне м╕сце головного менеджера у м╕жпланетному експорт╕.

Так що, якщо подумати, ╕нод╕ приходити на роботу в нед╕лю дуже нав╕ть корисно.

З цими думками Максим п╕д╕йшов до в╕кна, д╕став через штору останню, ледве не з бо╓м в╕д╕брану у велетня баклажку, на дн╕ яко╖ ще щось плескалося, ╕, закинувши голову, вихлебтав ╖╖ прямо з горлечка. П╕сля чого замружився, потряс головою ╕ вимовив з почуттям:

- За мирний космос!


- Ваша корона, принц! - сказав Карл, старанно дивлячись уб╕к.

П╕сля вчорашн╕х пригод у Командора теж не було бажання зустр╕чатися з ним очима. Та й узагал╕ довго тримати ╖х в╕дкритими здавалося суц╕льною мукою.

- Холодненька! - в'яло зрад╕в в╕н, насуваючи корону нижче на чоло.

Мабуть, н╕коли ще дотик тернового в╕нця не був таким при╓мним, подумав принц, посм╕хнувся сво╖й думц╕ й в╕дразу про це пошкодував.

- По-мо╓му, дехто вчора негоже поводився , - охнувши, промурмотав в╕н.

- За декого не в╕дпов╕м, але ви, м╕й принц, були, як ╕ завжди, суц╕льна бездоганн╕сть, - тактовно збрехав ксенол╕нгв╕ст.

- Так? - У голос╕ Командора в╕дчувався сумн╕в. - Нав╕ть те, що я пам'ятаю, зверга╓ мене у зн╕яков╕л╕сть. Але ж, зда╓ться, я пам'ятаю далеко не все.

"╤ слава Корон╕!" - думкою подякував Карл, згадуючи, як принц стрибав ╕ крутився на ст╕льц╕, безглуздо хихикав, а у в╕дпов╕дь на неспод╕вану пропозиц╕ю Максима "Хочеш, я намалюю тоб╕ баранчика?" ул╕з на ст╕л, де прийнявся бекати, мекати та буцати вс╕х, до кого м╕г дотягнутися.

- Ну так усе це др╕бниц╕ в пор╕внянн╕ з головним, - прийшов до ут╕шливого висновку принц. - Головне ж поляга╓ в тому, що джерело нас не п╕двило. Максим Широбоков д╕йсно виявився саме тим, хто нам потр╕бний, а його чудова "Оболонь" - т╕╓ю та╓мною збро╓ю, що допоможе нам повернути... повернути... повернути потоптану справедлив╕сть, - ╕з третьо╖ спроби виговорив в╕н, знову охнув та додав: - Однак!

- Води? - зрозум╕ло уточнив л╕нгв╕ст.

- Мабуть, так, - погодився принц, про усяк випадок утримавшись в╕д кивка. Напившись, в╕н продовжив: - Як показав нещодавн╕й експеримент, земне пиво д╕╓ на чальд╕н╕ан, як аттрактивн╕ феромони на тварин, ╕ншими словами, нестримно притягу╓. Його хочеться пити знову ╕ знову, знову ╕ знову, знову ╕... - Карл стримано кашлянув у кулак, ╕ Командор п╕дняв на нього оч╕, погляд яких помалу прояснявся. - Загалом, поки не зак╕нчиться. ╢дина б╕да: у великих к╕лькостях пиво погане познача╓ться на розумових зд╕бностях ╕ загальному стан╕ орган╕зму. Причому, що ╓ немаловажним, у першу чергу воно виводить з ладу наймудр╕ших. Ви теж це пом╕тили, Карл?

- О, так! - в╕дпов╕в той ╕ не став н╕чого додавати, хоча м╕г би. Як це забудеш! В╕н в╕дм╕нно пам'ятав, що першим закуняв на стол╕ Його майбутньо╖ Величност╕, небагато п╕зн╕ше в╕дключився Ер╕к. Що було дал╕, щоправда, в╕н пам'ятав уже не так добре. Як би те не було, краще вс╕х експеримент перен╕с безмозкий Грюель. В╕н добрався до зорел╕та сам, допхав ╕нших ╕, зда╓ться, у нього нав╕ть вранц╕ не бол╕ла голова.

- Ми обов'язково повинн╕ використовувати ун╕кальн╕ властивост╕ "Оболон╕" у наш╕й боротьб╕, - проголосив принц. - Для цього нам потр╕бно, щоб пиво якимсь чином потрапило на оч╕ Ромуальду. Яким саме - справа техн╕ки. Наприклад, ми принесемо його як символ╕чний дарунок у знак нашо╖ добров╕льно╖ в╕дмови в╕д престолу. Н╕би-то. В╕н зробить ковток ╕ не зможе зупинитися. Як самий мудрий - у сво╓му оточенн╕, звичайно, - Ромуальд упаде першим. Його приб╕чники, позбавившись свого л╕дера, будуть уже не такими небезпечними для нас. Так, але спершу перелл╓мо пиво з дорогоц╕нних бляшаних посудин у щось б╕льш придатне. Землян╕ все ж таки дивн╕ люди. Так звертаються з жерстю, начебто на Земл╕ ╖╖ - як гряз╕. Н╕, нав╕ть г╕рше - приблизно як ми з платиною. Ц╕ баночки п╕дуть на п╕дкуп придворних ╕ на закуп╕влю озбро╓ння. Хоча, якщо ус╕ п╕де за планом, зброя нам навряд чи знадобиться. - У св╕тло-блакитних очах принца засяяв пророчий вогонь, спок╕йна впевнена посм╕шка торкнула його вуста. - Цей переворот наш╕ нащадки будуть пам'ятати як велику пивну революц╕ю. Безкровну, хоча ╕ не безалкогольну. Головне...

- Що? - запитав Карл, коли в╕дчув, що тривала пауза грозиться перерости в хвилину мовчання.

- Протриматися, - сказав принц, р╕зко сполотн╕вши, ╕ зжав кулачки. - Доставити "Оболонь" на Чальд╕ну. Без утрат.

Карл т╕льки голосно з╕тхнув на знак згоди.

- Спод╕ваюся, пиво гарне замкнено?

- Не сумн╕вайтеся, м╕й принц.

- А ключ?

- Ключ у над╕йному м╕сц╕.

- У якому? - подавшись уперед, з над╕╓ю запитав принц.

- Не пам'ятаю, - збрехав л╕нгв╕ст, дивлячись у п╕длогу, ╕ це була кривда задля порятунку.

- Ну, д-добре... - пов╕льно видихнув Командор, розслаблюючись. - Авжеж, ви прав╕, Карл. Накаж╕ть, будь ласка, п╕лоту зб╕льшити швидк╕сть до третьо╖ св╕тлово╖.

А про себя подумав: скор╕ше б!

Скор╕ше б зак╕нчився пол╕т, ц╕ три доби змушеного неробства. На Чальд╕н╕ принаймн╕ йому потр╕бно буде орган╕зувати дв╕рський переворот, затвердитися на престол╕, оновити каб╕нет м╕н╕стр╕в, переглянути закон про в╕ков╕ цензи - словом, там знайдеться, чим зайняти себе, щоб не думати щохвилини про два пакунки чудового холодного пива, що так при╓мно шипить ╕ сходить солодкою п╕ною, коли в╕дкрива╓ш банку...

Не думати! - об╕рвав майбутн╕й король пот╕к незносно-солодких думок. Не думати, не дивитися, а головне - не нюхати! ╤накше не втриматися.

Н╕чого, н╕чого, заспоко╖в в╕н себе. Спочатку революц╕я, пот╕м коронац╕я... За цими при╓мними турботами сам не пом╕тиш, як ╕з Земл╕ прийде посилка в╕д Максима. До реч╕, не забути б наладити портал! Максим об╕цяв, що до того часу з'явиться нове пиво, таке ж смачне, але й таке, що зовс╕м не вплива╓ на тверез╕сть думок. Воно буде називатися "Маленький принц", нев╕домо нав╕що п╕дкреслив в╕н ╕ якось дивно подивився на Командора.

Начебто чекав чогось.

Чого?


Серг╕й стояв на одн╕й ноз╕ ╕ розв'язував шнурок на черевику, коли маленький Андр╕йко вв╕рвався у в╕тальню й прикував його до м╕сця пов╕домленням:

- Пап, а я ╕нопланетян бачив!

"Як, знову?!" - захот╕лося поз╕хнути Серг╕ю, хоча в минулий раз це були, зда╓ться, усе-таки привиди.

Однак в╕н впорався з першою реакц╕╓ю ╕ нав╕ть посм╕хнувся сину без т╕н╕ сарказму.

- Це так╕, як у реклам╕?

До слова мовити, йому не подобалася реклама сиру "Хохланд", що був за назвою начебто б св╕й в обробну дошку, а насправд╕ вироблявся за н╕мецьким рецептом.

- Н╕-╕, - замотав головою Андр╕йко. - Узагал╕ ж це був один ╕нопланетянин. Ось такий. - В╕н сильно витр╕щив оч╕ та пальцями настовбурчив уш╕.

- А-а... - простягнув Серг╕й, ще не вир╕шивши, як правильно реагувати на фантаз╕ю сина. - ╤ чого в╕н в╕д тебе хот╕в?

- В╕н сказав, що на ╖хн╕й планет╕ обижають одного маленького хлопчика. Спадко╓мця.

- Хто обижа╓?

- Власник планети. В╕н поганий.

- Володар, тобто король? - звично уточнив Серг╕й. - А чому поганий?

- Тому що не хоче уступати хлопчику сво╓ м╕сце.

- В автобус╕?

- Ну та-ат! - ображено заволав Андр╕йко. - Що ти все жарту╓ш? В╕н не хоче, щоб хлопчик став власником планети зам╕сть нього.

- Тобто королем, - наполегливо повторив батько. - ╤ цей поганий король не хоче уступати законному спадко╓мцю св╕й... що?

- Ст╕лець, - роздратовано буркнув син. - Великий спец╕альний ст╕лець для власника планети.

- Цей ст╕лець назива╓ться троном. Ну-ка, скажи: тр-р-рон!

- Пап, давай пот╕м! - заблагав Андр╕йко.

- Ну добре. ╤ ти, зрозум╕ло, допом╕г цьому маленькому хлопчику?

- Ти що, папа, взагал╕? Я ж сам ще маленький, а в поганого власника - ц╕ле в╕йсько! Але я сказав ╕нопланетянину, хто може йому допомогти.

- О! Напевно, ти порадив йому звернутися до нашого м╕н╕стра оборони?

- Ага. Т╕льки, ти ж зна╓ш, я не м╕г сказати йому... Ну...

- М╕н╕стр?

- Так. ╤ зам╕сть цього сказав "найголовн╕ший".

- Зрозум╕ло. ╤ як ти дума╓ш, твоя рада допомогла прибульцям?

Хлопчик знизав плечима.

- Спод╕ваюся...

- Ну ╕ молодець! В╕д ╕мен╕ вс╕х незаслужено скривджених ╕нопланетян виголошую тоб╕ подяку. - Папа сунув руку в сумку ╕ щось там пошукав. - ╤ нагороджую... нагороджую... додатковим стаканчиком морозива!

Андр╕йко в╕дсалютував батьку ╕, з радост╕ втративши пильн╕сть, дзв╕нким голосом в╕драпортував:

- Готовий до плац╕ й оболон╕!


1 - 5 лютого 2004.

Переклав з рос╕йсько╖ Д. Тарабанов